Se spune ca de aici a început totul.
Că toți suntem copiii Africii.
Dar dacă este așa, de ce aratăm atât de diferit?
Și cum ar putea o mana de familii africane sa umple tot Pamantul cu oameni?
o femeie
o misiune la nivel mondial
ca sa raspunda la O SINGURA intrebare
cum am ajuns aici?
Sunt Alice Roberts, doctor in medicina și antropolog.
Sunt fascinata de ceea ce oasele,
pietrele,
și chiar trupurile noastre,
ne pot dezvalui despre trecutul nostru îndepărtat.
Mă duc în căutarea urmelor lăsate de strămoșii noștri africani
și a călătoriilor lor pentru a popula lumea.
De data aceasta, cele două Americi, aparent imposibil de atins.
Într-o parte, un perete urias de gheață.
În cealaltă parte, mii de kilometri de ocean pustiu.
Nu pare prea promitator.
Asta ne face sa regândim toate teoriile despre primii americani.
Deci, cum au ajuns oamenii in Americi?
Vino cu mine pe urmele strămoșilor noștri in cea mai epica aventura desfasurata vreodata.
INCREDIBILA CALATORIE A OMULUI
AMERICILE
(: SDR :)
Cu o populație modernă de aproape un miliard, este ușor să uităm că până nu demult
în Americi nu trăia nici mcar un singur om.
Stramosii nostri au avut două motive foarte bune sa n-o faca.
La sud: vastul, netrecutul Ocean Pacific.
Si la nord: gheața.
La mijlocul ultimei Ere Glaciare o mare parte din America de Nord
era acoperită de o pătură groasa de gheață de până la 3 km grosime.
Am ajuns la ghețarul Ipsuit din Canada, o rămășiță a acelor paturi vechi de gheață,
pentru a încerca să înțeleg provocarea cu care s-au confruntat strămoșii noștri.
Fii foarte atenta.
Ghidul meu este Jim Orava.
A urcat unele dintre cele mai formidabile vârfuri din lume.
Aceasta ma face putin nervoasa.
Jim urca pe un perete vertical de gheață cu mai multe cuie de gheață și crampoane.
Bine, acum mai trebuie doar să te aducem sus, Alice.
Jim a pus acolo un șurub de gheata și m-a asigurat cu această funie.
Deci, dacă cad, nu ar trebui să cad prea mult.
Urc.
Gheață poate fi trădătoare și înșelătoare.
Aud gheața scarțaind.
E greu de spus ce e solid.
Te descurci foarte bine.
Imi simt inima in gat.
E abrupt.
-Ma tii, Jim? -Te tin, da.
Este cumplit.
Stau pe marginea acestei prăpastii, ca o crevasă.
Am să meargă pe această margine ascuțita. Nu ma pot baza pe zapada de aici.
Nu vreau să ma trezesc in fundul acestei crevase.
Nu calca pe zăpadă, ar putea fi o trapă.
-Foarte Bine. Un pic cam dificil. -Mulțumesc.
Chiar si cu crampoane, cuie pentru gheata și cu ajutorul lui Jim, a fost o provocare.
Imaginați-vă familiile din Epoca de Piatră pe un traseu acoperit de gheață de 5.000 km.,
fara ghid, fara echipament de siguranță și numai cu alimentele pe care le puteau cara.
Cu siguranță la fel de imposibil ca si traversarea oceanelor.
Și de aceea era atât de greu de populat Americile:
era un teritoriu, din toate punctele de vedere, de neatins.
Și totuși știm că oamenii au ajuns aici.
Deci, cum au facut-o stramosii nostri?
Investigația mea incepe in Calgary.
În fiecare vară, urmasii primilor americani se aduna aici.
Am venit la powwow-ul anual al națiunii Tsuu T'ina.
Pentru ei, este o ocazie de a-si sărbători rădăcinile.
Ce rochie frumoasa!
Iar pentru mine, este o ocazie de a căuta indicii ale trecutului lor.
-Toti sunt capetenii ale diferitelor triburi? -Nu, sunt din acest trib.
-Din Tsuu T'ina? -Capeteniile teritoriului Tsuu T'ina.
Descoperiri științifice recente sugereaza că acum aproximativ 70.000
un grup mic a părasit Africa și a plecat sa populeze restul lumii.
Dar cum au ajuns în Americi, prin nord sau peste oceane,
este un mister.
Folclorul Tsuu T'ina nu spune nimic despre modul în care strămoșii lor au ajuns aici?
Șef, sunt foarte interesata cum au ajuns Tsuu T'ina pe aceste meleaguri.
Strămoșii noștri, batrânii, ne spun că acum cateva mii de ani,
am călătorit trecand peste gheață, dupa o cearta dintr-o tabără uriasa.
-Au traversat gheața? -Au traversat gheața pe la la Slave Lake.
In spatele bunicii lui era un copil. Și acolo era un corn ieșit din gheață.
Copilul a cerut acel corn, așa că au trebuit să se oprească
si au început să sape in gheața ca sa scoata cornul.
Si atunci gheata s-a crăpat și s-a împărțit în două.
Deci, clanurile care erau deja pe partea de sud au continuat să migreze spre sud,
iar cele din nord au rămas în partea de nord.
-Asta ne-au povestit. -Fascinant.
Este interesant că povestea despre primul Tsuu T'ina
vorbeste despre o călătorie peste gheață.
Dar cum ar putea aceste persoane sa fie un indiciu mult mai important.
Am vizitat un trib din Siberia și cred că există unele asemănări
între oamenii tăi și acei oameni din Siberia.
Ar putea fi interesant să vezi aceste poze cu figuri de evenki.
Aici este o bătrână.
Și o mama cu un copil. Crezi că aceste fețe sunt la fel?
Ochii sunt la fel in nordul indepartat, de la Dene, pana în Yukon și aici.
Foarte asemanatori.
Ochii migdalati.
-Și, pometii largi, ridicati. -Pometi foarte largi, da.
-Nasul proeminent. -Da.
Și nu este vorba doar de asemanari faciale.
Acest "teepee" sunt aproape identice cu "tchum"-urile evenki-lor siberieni.
Ar putea fi acestea dovezi in plus că primele familii americane au venit din Siberia?
Sau este doar o coincidență?
Daca strămoșii lui Tsuu T'ina au venit din nord, au putut s-o facă doar prin Alaska.
Pentru că acum 20.000 ani, Strâmtoarea Bering era o bucată mare de pamant:
Beringia.
Dar o întindere mare de gheață bloca încă drumul spre restul Americilor.
Este timpul să ne uitam la aceste fasii de gheață mai in detaliu.
Oamenii de stiinta climatici pot face acum ceva nemaipomenit:
să privească înapoi în timp și să ne dea un raport meteo de demult.
Ma uit la harta Americii de Nord, așa cum era în urmă cu 22.000 ani,
inainte de vârful ultimei Ere Glaciare.
Puteți vedea această fasie masivă de gheață chiar în partea de sus.
Voi rula prin timp
și vom vedea ce se întâmplă cu această fasie de gheață:
marginile i se deplaseaza.
De fapt e divizata în două.
E despartita în două fasii de gheata distincte și apare un coridor.
Deci exista un pasaj in urmă cu aproximativ 13.500 ani.
Acest coridor a fost poarta de acces spre Americi?
-Buna Ziua. Tu ești Bert? -Eu sunt Bert.
Dacă câteva vânători aventuroase făcute prin coridorul din gheață,
putem fi siguri de un lucru:
nu a fost ușor.
Chiar și astăzi, este ca in Era Glaciara cand se dezlantuie furtuna prin acești munți.
Camionagiul Bert Van de Wetering știe cat de brusc se poate shimba perfidul peisaj nordic.
E mijlocul verii și încă mai aveti zăpadă.
Asa este. Zona in care de abia am intrat are aceste pante, ca niste tobogane,
iar autostrada este închisa o mulțime de timp din cauza avalanșelor.
Presupun ca este destul de inghețată și alunecoasa în miezul iernii.
Se poate transforma intr-o nebunie.
Poți avea lapovita, poți avea temperaturi foarte scazute, alteori avem multa zăpadă.
Cat de frig poate fi?
Putem avea -20°C. Cred că a fost si mai frig, dar aven -20°C.
-Destul de frig. -Oh, da.
Dar asta e nimic în comparație cu coridorul fara gheață de acum 13.500 ani.
Familiile care au venit prin acel coridor s-au confruntat cu o călătorie infernala,
zgribuliti, cu vântul urlând, într-o țară de râuri torențiale și ghețuri plutitoare.
Vrea cineva sa încerce? Și dacă da, reuseste?
Răspunsurile la toate aceste întrebări se află aici.
Deoarece, arheologii au găsit in America de Nord mii de obiecte de acest gen.
Se numesc "puncte Clovis".
Și dateaza la doar câteva sute de ani după ce a apărut coridorul în gheață.
Deci, acesta ar putea fi traseul.
Dar ce fel de lume vor găsi acești pionieri de cealaltă parte a gheții?
Uneltele insași sunt indicii importante.
Și pentru a afla cum anume, mă întâlnesc cu arheologul Andy Hemmings.
Acestea sunt clasicele puncte de piatră Clovis pentru sulite.
Da, insă pentru a înțelege punctele Clovis, trebuie stiut că nu sunt facute doar din piatră.
De asemenea, unele foarte letale și eficiente, sunt făcute din os si fildeș.
Acestea sunt "de ultimă oră", masinile letale de ucis de acum 13.000 ani.
Și ce fel de animale crezi ca vanau cu ele?
Cele mai frecvente pe care le-am gasit asociate direct cu ele,
sunt mamuții, bizonii și mastodontii, în această ordine.
Dar in siturile Clovis din Lumea Noua,
am gasit mai mult de 125 de specii de plante și animale.
Deci, in general erau vânători, dar tu chiar crezi ca vânau mamuti?
Sigur. Probabil ca cel mai bun exemplu, este un sit din sud-estul Arizonei,
în care s-au găsit opt puncte Clovis intr-un singur corp de mamut.
Cinci dintre ele au fost găsite in partea din spate a capului și în omoplați,
probabil fiecare facand o rană mortală.
Andy imi arată cum crede ca o făceau.
Andy, pentru mine nu prea arata ca un mamut.
In Pleistocen nu era alt animal caruia sa-i vina atat de greu sa se ascunde.
Și dacă sapam o groapă... dacă sapi o groapă aici, am putea mânca orice.
La fel cum făceau oamenii Clovis.
-Bine, voi arunca sulița. -Să vedem de ce esti in stare.
O lovitură oblica. L-ai încetinit.
-I-am lovit picioarele! -Incearcă din nou.
L-am zgâriat.
-Vrei să-mi arăți cum se face, Andy? -Voi face o încercare.
Oh, Doamne!
A făcut o adâncitură frumoasa in usa metalica.
Am lovit destul de bine și poți vedea ca abia la sfârșit mi-am distrus lancea.
Ar fi infipta în pielea unui mamut sau mastodont.
Mamutul și mastodontul,
doua animale puternice care umblau prin acest vast teritoriu.
Dar puține populatii cunosteau o armă la fel de mortală ca punctul Clovis.
Unii cred că acești pionieri ai noii frontiere au plonjat într-o orgie de sacrificii,
eliminand animale ale Erei Glaciare, ca mamutul.
Dovada este discutabilă.
Dar imaginea vânătorului puternic a ramas.
Deci, se pare ca grupuri mici de bărbați, femei și copii
au făcut primii pasi în America acum aproximativ 13.500 ani.
Folosindu-si uneltele sofisticate, si-au făcut-o noua casă
și chiar s-au răspândit pe continent de la o coasta la cealalta.
Până de curând, aceasta a fost versiunea preistoriei americane
cu care cei mai mulți experți erau de acord.
Dar o noua descoperire aici, în Texas, pune in pericol rescrierea intregii povesti.
Arheologul Mike Collins este un om foarte rabdator.
De 15 ani, sapă continuu în acest mic camp din apropierea Austin-ului.
Și a găsit ceva la care nimeni nu se așteapta.
Deci, Mike, ce dovezi ai scos de aici?
Avem reprezentata toată preistoria Texas-ului Central in acest site.
Tipurile de obiecte găsite și cele câteva date sigure pe care le avem,
ne spun că oamenii erau aici acum 500 de ani, dar si acum 13.500 ani.
Si mult mai important: avem obiecte si mai de demult.
Mai vechi decat Clovis?
Mai vechi decat Clovis: pre-Clovis. Chiar aici, in acest site.
Dar ani de zile arheologii au crezut ca prima cultura in America a fost Clovis.
Da, cei mai multi arheologi asa au crezut, dar sunt câtiva dintre noi care stiu mai multe.
Intr-o parte uteți vedea nivelul Clovis, dar puteți vedea și artefacte dinaintea lui.
-Vrei să le vezi? -Mi-ar plăcea.
Hai să le vedem.
Mike, este o groapă de testare incredibil de adânca.
Da, e o groapă de testare adâncă si suntem foarte interesați de această parte, chiar aici.
Deoarece chiar aici am gasit artefacte Clovis, dar cand am săpat mai departe,
am continuat să gasim artefacte sub ele, inca aproximativ 20 sau 25 cm.
Un fulg frumos aici, de exemplu, cu o platformă și cicatrici frumoase.
Aici avem o datare care coboara la 14.400 ani.
-14.400? -Da.
-Deci, e un pre-Clovis. -Cu o mie de ani.
E uimitor, pentru că ne face sa regândim toate teoriile despre primii americani.
Da, trebuie să ne regândim modelul.
Trebuie să venim cu o nouă numaratoare a popularii Americilor.
Mike, cât de sigur esti despre datarea acestor artefacte?
E doar o datare, așa că trebuie să o coroborezi cu dovezi suplimentare.
La asta lucrăm acum.
Acum putem trage doar concluzii provizorii din dovezile în curs de descoperire aici.
Dar marea noastră teorie despre cum primii oamenii au ajuns în America de Nord,
sigur ca începe să arate dubios.
Pentru că dacă într-adevăr erau oameni aici, la Gault, atat de devreme cum spune Mike,
atunci trebuie să fi fost o altă cale spre Americi,
deoarece coridorul liber de gheață nu era deschis încă.
de aceea am nevoie de mai multe dovezi.
Și dacă dovezile din America de Sud sunt credibile,
atunci ele sunt chiar mai vechi și mai convingătoare decât am văzut aici, în Texas.
E timpul să las America de Nord pentru Sud.
Ma asteapta o călătorie de trei zile, dar sper să fie cu folos.
Pentru că ceea ce voi vedea ar putea schimba totul.
Destinație mea este Santarem, în Brazilia.
Are o excelenta legătura de transport preistorica:
Amazonul.
Mă imbarc într-o călătorie pe apa de 7 ore pentru a ajunge intr-un loc foarte special:
casa unora dintre cei mai vechi sud-americani.
Dacă nu vreau să stau in picioare tot drumul, aș face mai bine sa ma grabesc.
Aici pare a fi destul de confortabil.
Privind în jur la colegii mei pasageri, am un sentiment de deja vu.
Sunt sigura că vad aceleași caracteristici din Asia de Est,
pe care le-am văzut si în partea de nord.
Ar putea fi încă ecourile
vechii origini siberiene?
Focurile de artificii improvizate ne anunța sosirea în micul port din Monte Alegre.
Doar am ajuns în port si calatoria mea aproape ca e terminata pentru ziua de azi.
Dar am un drum destul de lung de facut mâine.
-Nelsi. -Oi!
Buna Ziua. Oi!
A doua zi dimineață sunt asteptata de Nelsi Sadeck,
un om cu multe cunoștințe despre situl special pe care mi-l va arăta.
E un drum lung și am fost avertizata ca ar putea fi un pic cam dur.
Este incredibil de accidentat, trebuie să-ti feresti capul.
Inlaturam niste craci din drum ca sa putem merge mai departe.
Inteleg de ce nu este o atracție turistică majoră.
Bine!
E cald.
Trebuie să inaintam cu prudență pentru că sunt lilieci, îi pot auzi.
Exista riscul rabiei și sunt viespi veninoase care si-au făcut cuiburi peste tot in peșteră.
Așa că nu vrem să le deranjam.
Oh, uite, uite. Lilieci.
Multi lilieci.
Lilieci vampir?
-Adevarat? -Da.
Deci si mai multa prudenta.
Dupa ce au fost excavate aceste pesteri,
a devenit clar că au fost casa oamenilor de demult.
Arheologii au găsit oase de animale, scoici și unelte de piatra rafinate.
Aceasta este o replică a unor puncte gasite in aceste pesteri.
E foarte frumos. Poate un vârf de săgeată sau de harpon.
Foarte fin lucrat și ii puteți vedea coada cu care se fixeaza pe bat.
Este, de altfel, foarte diferita de punctele caracteristice văzute în America de Nord.
De fapt, toate uneltele de piatră de aici sunt diferite.
Ele ne spun că oamenii au putut supravietui într-un mediu foarte diferit.
E un cu totul alt mod de viață aici.
O cultură a pădurii tropicale, cu alimente și amenințări noi,
departe de lumea câmpiilor deschise din nord.
Este un excelent exemplu al capacitatii noastre de a ne adapta la medii noi.
Aceasta este partea principală a peșterii.
Localnicii o numesc Pestera Pietrei Pictate.
Nimeni nu știe semnificația acestor simboluri ciudate, desenate cu ocru roșu.
Dar în timpul săpăturilor, pestera a început sa-si dezvaluie si alte comori.
Nelsi, ai fost în această peșteră cand a fost excavata la începutul anilor 1990?
Da, am excavat 2,2 metri in jos.
Și în fiecare strat, au fost găsite mai multe obiecte.
Multe oase de păsări, de pesti. Să nu mai vorbim de resturi de plante.
Aceste resturi vegetale le-a dat arheologilor cea mai importanta informație:
o dată.
Dovezile din cele mai adânci straturi datează de acum aproximativ 13.000 ani:
sunt cele mai vechi datari pe care le avem pentru oamenii care au trăit aici.
13.000 ani: e o datare incredibil de veche pentru America de Sud.
Da, aceste datari sunt foarte vechi.
Trebuie să fi fost incredibil de emoționat când ai aflat această datare.
Da, da, da.
Această datare de aproximativ 13.000 ani este problematica:
contestă povestea tradițională a modului în care Americile au fost colonizate.
Pentru că înseamnă că oamenii au fost aici, în Pedra Pintada,
în același timp cu vânătorii din America de Nord.
Datarea este atât de timpurie, încât mi se pare foarte greu de crezut
că strămoșii lor au venit prin acel coridor eliberat de gheață.
Pentru că înseamnă că au avut doar câteva sute de ani pentru a face tot drumul,
prin America de Nord, America Centrală, pana aici, in bazinul Amazonului,
adaptandu-se la toate mediile diferite intalnite.
Nu cred.
Acum pare și mai puțin probabil
că acel coridor fara gheață a fost prima rută spre Americi.
Datarea de la Peștera Pietrei Pictate nu se potriveste deloc.
Dar există o descoperire si mai incredibila in America de Sud
care ar trebui sa sustina definitiv acest argument.
Traseul arheologic ne duce 5.000 km mai spre sud
intr-o regiune a lui Chile, numita Los Lagos,
renumit pentru uluitorul sau peisaj vulcanic.
E mijlocul iernii chiliene
si după căldura și umiditatea Braziliei, condițiile de aici sunt total diferite.
Ma indrept spre un loc numit Monte Verde, un cătun mic fara nici o semnificație reală,
doar că este probabil situl celei mai importante descoperiri arheologice din întreaga America.
Descoperirile de la Monte Verde sunt de-a dreptul miraculoase!
E destul de ciudat, ca nu este nici o dovadă, că a fost vreodată un sit arheologic.
Se practică pășunatul oilor. Nimic special.
Dar acum câțiva ani, sătenii au dat peste ceva ciudat ieșit din malul râului.
Oasele unui mastodont, o rudă preistorică a elefantului modern.
Langa un mal ca aceasta au fost găsite oasele animalului
care au alertat oamenii că era un sit arheologic.
Cand experții au săpat, au descoperit mai mult decât oase stravechi de animale.
Strat dupa strat, au apărut resturile unei întregi așezari umane.
Casele unei comunitati de 20 sau 30 persoane,
cu adăposturi, zone de lucru și resturi de gunoi.
O relicvă unică a trecutului nostru preistoric.
Structura principală a sitului este o colibă ​​foarte lunga de 20 metri.
Ma duc sa văd ce inseamna aceasta,
dar cred că voi intampina ceva dificultăți, datorita raului.
Am acum in jur de 7 metri.
Mai am nevoie de inca 10 metri.
Nu vreau să merg mai departe pentru că nu vreau să ma trezesc în raul foarte rece.
Dar vă puteți imagina cât de lunga este aceasta colibă.
Și uimitor, știm cum a fost construită,
deoarece rămășițele tarusilor de lemn și a pieilor de animale cu care era acoperita
s-au păstrat în pământul îmbibat cu apă.
Și în interiorul acestei lungi colibe arheologii au găsit vetre,
iar în ele resturile nucilor, fructelor de padure si a semintelor pe care oamenii le manancau.
Vetrele erau căptușite cu lut.
Și pe o parte a acestui lut care probabil ca era ud atunci,
este amprenta unui picior.
La aproximativ 30 metri distanță este acest contur ciudat,
probabil a unei alte colibe ​​mult mai mici.
Langa ea s-au gasite oase de mastodont, dar în interior s-a găsit ceva foarte intrigant.
Resturi de plante,
printre care si alge care sunt încă folosite ca medicamente de indienii mapuche de azi.
Incredibil, dar echipa a descoperit chiar si resturi de coji de cartofi.
Este prima dovada din lume ca omul a folosit cartoful pentru a-l manca.
Este uimitor sa ai acest grad de conservare intr-un sit arheologic.
Este o adevarata comoară!
Monte Verde ne deschide o incredibila, rara și minunata fereastra
în viața de zi cu zi a strămoșilor noștri.
Dar dintre toate, cea mai uimitoare este vârsta lui Monte Verde.
Artefactele vechi de 15.000 ani din sit sunt acum stocate aici,
la Universitatea de Sud, din Chile.
Descoperirile arheologice din Monte Verde sunt într-adevăr extraordinare.
Este evident ca această bucată de lemn a fost lucrata de mana omului.
A fost găurita sau scobita aici.
Poate ca a fost folosita la aprinderea focului.
Această bucată de lemn a fost ascuțita.
A fost gasita înfipta în pământ, ca și cum ar fi fost un cui de cort.
Si este ceva deosebit.
Aceasta este o piesă gasita intr-un mastodont.
Priviti-o.
Folosind datarea cu radiocarbon a lemnului carbonizat din sit,
oamenii de stiinta i-au putut preciza vârsta.
Și datarea ne spune că oamenii erau aici, în sudul lui Chile, acum 14.500 ani.
Adica inaintea dovezilor vazute în Brazilia.
Atat de devreme,
incat inlatura ideea că primii americani au venit prin coridorul liber de gheață,
odată pentru totdeauna.
Oamenii se pare ca au ajuns în Americi cu mult înaintea aparitiei coridorului.
Dar cum au ajuns oamenii aici, când drumul înspre America de Nord era blocat de gheață?
Poate că doar ne lipsesc dovezile.
Si a fost alta modalitate de a ajunge pe acest continent.
Până acum, am presupus că oamenii au intrat în Americi prin nord, prin Beringia.
Dar dacă nu este asa? Dacă au venit direct din Asia, peste ocean?
Nu ar mai fi avut problema gheții. Chiar este o idee nebunească?
Daca strămoșii primilor sud-americani nu ar fi putut ajunge prin coridorul liber de gheață,
atunci poate ca au venit traversand Pacificul.
Și dacă asa au făcut,
s-ar putea explica unul dintre cele mai mari mistere ale călătoriei umane.
M-am întors în Brazilia, de data aceasta la Rio de Janeiro,
unde vreau sa vad niste rămășițe umane foarte vechi
care sper că vor face lumină asupra problemei migrației noastre peste Pacific.
Atât de prețioase sunt aceste vestigii,
incat timp de 30 ani au fost păstrate sub cheie la Muzeul National al Braziliei.
Acest craniu frumos a fost botezat Luzia.
A aparținut unei femei care avea putin peste 20 ani când a murit.
Datează de acum aproximativ 13.000 ani.
Dar nu sunt interesata doar de datare.
Este bine conservat.
Antropologul Walter Neves crede că a descoperit un secret al lui Luzia.
Acesta este craniul lui Luzia.
Și vestea proastă este că ea nu arata asa cum ar trebui să arate.
Ca cine te-ai așteapta să arate?
După cum știi, nativii americani au venit din Asia de Est.
Să-ti arăt un craniu tipic din Asia de Est.
După cum puteți vedea, au o infatisare foarte diferita.
Una dintre cele mai mari diferențe în ceea ce privește morfologia faciala, sunt pometii.
Vezi că asiaticii au pomeții foarte largi.
-Da. -ok?
Ca un fel de proiectare laterala.
-Da, le dă aceasta infatisare foarte larga. -Asa este.
-Datorita acestor pometi? -Asa este. Da, da.
Dacă te uiti la Luzia, vei vedea ca are pometii îngusti.
Dacă Luzia și populatia ei
nu arata ca asiaticii de Est și nu arata nici ca nativii moderni americani, ca cine arata?
Am descoperit ca, uimitor,
arată mult mai mult ca australasienii,
decât ca asiaticii din est sau ca nativii americani, dacă doriți.
Australasian? Sună bizar.
Dar Walter a constatat că Luzia
avea mai multe similitudini cu craniile australasienilor, decât cu oricare altele.
Și când au fost reconstituite caracteristicile lui Luzia,
a fost si mai evident că nu arată deloc ca siberienii moderni sau ca amerindienii.
Aceasta sugereaza o ispravă marinareasca supraumană.
Deci, dacă acesti americani timpurii seamana mai mult cu australasienii sau malanezienii,
înseamnă că au ajuns aici traversand Pacificul?
Nu, nu, nu!
Pentru că dacă se ia în considerare tehnologia disponibilă acum 12-13.000 ani, ar fi imposibil.
Ok.
Dar atunci cum vă explicați că nativii americani moderni de astazi nu arata ca Luzia,
ci arata ca est-asiaticii?
Este foarte ușor de explicat.
Pentru că dacă te intorci în Asia acum aproximativ 14.000 ani,
oamenii care trăiesc astăzi în Asia cu morfologie lor tipică, nu erau acolo.
Deci spui că populatia lui Luzia a venit în America
înaintea apariției caracteristicilor din Asia de Est.
Categoric, categoric.
Dar au folosit aceeași rută ca cea a mongoloizilor câteva mii de ani mai târziu.
Dar nu este nici o dovada a nici unei traversari transpacifice.
Categoric, nu a fost nici o traversare.
Walter este de neclintit că oamenii Epocii de Piatra nu ar fi putut traversa Pacificul.
El crede ca strămoșii lui Luzia au venit din Asia,
dar înainte ca aceste caracteristici clasice din Asia de Est sa devina comune.
Totuși, Walter nu a rezolvat misterul
modului in care strămoșii lui Luzia au trecut peste toata aceasta gheață.
Se pare ca am ajuns din nou într-o fundătură.
Nu pare să existe nici o dovadă a unei migrari peste Pacific.
Inseamnă că singurul mod de a veni în America de Sud a fost pe la nord, peste gheață,
dar aceasta nu are sens.
Doar daca, mai degrabă decât sa vina traversand gheața,
primii americani au găsit o modalitate de a o ocoli.
Se pare ca marea are răspunsul.
Dacă nu au traversat oceanul deschis, ar putea, eventual, sa fi urmat coasta?
Tot pare puțin probabil.
E timpul să-mi refac pașii:
ma intorc în nord, pe coasta de vest a Canadei.
Ar trebui să existe dovezi de-a lungul acestor maluri.
Dar este o problemă.
Cum sa cauti ceva ascuns sub 100 metri de apă?
La mijlocul ultimei Ere Glaciare, nivelul apei era cu mult mai mic decât este astăzi,
multe dintre aceste fiorduri putand fi doar niste vai abrupte.
Astăzi, aceleași văi, pe care poate ca strămoșii noștri le-au locuit, sunt pline de apă.
Deci, se pare ca acesta poate fi locul perfect pentru a cauta semnele unei rute de coastă.
Lucrul frustrant este că atât de multe probe sunt probabil...
...acolo, jos!
Acesta este punctul in care dispar dovezile directe ale oamenilor din America de Nord.
Dar cel puțin, putem vedea dacă o astfel de călătorie de coastă a fost posibila?
Sunt în Vancouver pentru a-l intalni pe botanistul criminalist, Rolf Mathewes.
Cunostințele sale sunt adesea folosite în cazurile deosebite de crimă.
<<Duminică, corpul pe jumatate îmbrăcat al unei fetite, a fost descoperit plutind în...>>
Când trupul unei tinere a fost recent descoperit într-un lac,
prin identificarea plantelor prinse în părul ei, Rolf a ajutat la prinderea criminalului.
Dar când nu rezolva crime, Rolf are o pasiune: încearca sa rezolve ghicitori din trecut.
Dovezile pe care se bazează sunt atât de minuscule,
încât sunt invizibile pentru ochiul liber.
Acesta este un bob de polen de mohor.
Este ceva greu de descris, dar pot sa-l pun pe acest ecran.
Are doar aproximativ treizeci miimi de milimetru.
Aceasta este un grăunte de polen de mohor dintr-un nucleu marin?
Nu e un nucleu marin.
Este luat de sub apă, de la 30 metri adancime, în strâmtoarea Hecate.
Când nivelul mării era mult mai jos, acel loc era uscat, cu mlaștini, râuri și lacuri.
-Dar acum e scufundat. -Acum e scufundat.
Ai cules date de pe acest polen? Ai putut sa-l datezi cu radiocarbon?
Nu putem data cu radiocarbon granulele individuale de polen.
Dar indiferent de unde a venit acest eșantion de nucleu, are aproximativ 17.000 ani.
Deci acum 17.000 ani, în I-le Queen Charlotte, de pe coasta de vest a Canadei,
gheața se retrasese si aveam vegetație.
Gheata nu era un perete drept.
Facea lobi foarte neregulati și se retrasese in diferite grade,
în funcție de cât de groasa era.
Ceea ce este foarte interesat,
este posibilitatea unei rute de coastă în America de Nord, pentru primii coloniști.
Acest polen de pe aceste insule,
este o coincidență izolata, sau atunci găseam vegetație de-a lungul coastei?
Acum aproximativ 16.000 ani, erau mai multe zone fără gheață,
din Golful Alaska, pana in sudul lui British Columbia,
unde, de asemenea, avea loc o dezghetare rapida.
Deci, crezi că oamenii ar fi putut sa vina pe acest traseu dezghetat?
Sunt sigur. Este foarte posibil.
De fapt, singura cale pe care cred că ar fi putut veni, este prin coridorul de coastă,
folosind ca locuri de popas aceste zone care se dezghetasera mai timpuriu,
in drumul lor spre sud.
În sfarsit, simt ca avansez.
Înainte de a-l întâlni pe Rolf, mi-am imaginat gheața iesind direct din mare,
întinzandu-se de la o coasta la cealalta, formând o barieră de nepătruns.
Dar nucleul polenului demonstrează că ar fi fost posibil pentru oameni
sa o ia pe la marginea gheții, de-a lungul coastei,
cu mult înainte de deschiderea coridorului continuu liber de gheață.
Dar nu a fost ușor.
Familiile care s-au "tarat" de-a lungul coastei au gasit calea blocata de mai multe ori
acolo unde gheața ajungea pana in mare.
Deci, dacă strămoșii noștri au venit pe acest drum,
atunci cel puțin o parte a călătoriei lor trebuie să fi fost făcută cu barca.
Dar există ceva care sprijina această idee a marinarilor de demult?
La 1.500 km distanță, pe coasta Californiei, a apărut ceva deosebit de rar.
O comoară veche, care dupa mii de ani a reușit să scape din ghearele mării.
Sunt in drum spre un șir de insule stâncoase langa coasta de sud a Californiei:
Insulele Canalului.
Iar cea care ma intereseaza este Santa Rosa.
Nu exista un feribot zilnic și numărul de vizitatori este strict controlat.
Asa ca facem un scurt salt cu taxiul aerian.
Am plecat!
Am ajuns la Santa Rosa.
Sunt foarte norocoasa ca sunt aici, deoarece, dupa cum spune pilotul Mike,
in multe zile este prea multa ceață ca să poata ateriza.
Astăzi problema noastră nu este ceața, ci vântul.
<<Fii atent la roti, acolo e o mica ridicatura.>>
-Bine făcut. -Mulțumesc.
Un șofer de taxi care merită un ciubuc buc!
Dimineața, Santa Rosa isi dezvăluie singura frumusetea.
Datorită izolării, aceste insule sunt casa a 150 specii de plante și animale
care nu se găsesc nicăieri altundeva pe planetă.
Iar cu mii de ani în urmă, fauna sălbatica era si mai exotica,
cu creaturi ciudate și minunate, ca soarecele gigant și mamutul pitic.
Dovezile trecutului unic al lui Santa Rosa sunt peste tot.
Uită-te la asta. Dacă nu mă înșel, este un os de mamut.
E un os al membrelor și acolo sunt vertebrele,
oasele coloanei vertebrale, pana aici.
Aceste oase sunt conservate în sedimente de zeci de mii de ani,
iar acum reapar.
În 1959,
un arheolog local a dat peste ceva care semăna mult cu oasele unui animal stravechi.
Dar ceea ce găsise era ceva mult mai interesant.
Acestea sunt reproducerile.
Ieșite din dealul de aici,
a găsit rămășițele fragmentelor a două femururi umane, sau ale oaselor coapselor.
Datarea cu radiocarbon a arătat că oasele au aparținut unei persoane
care a trăit aici în urmă cu aproape 13.000 ani.
Descoperirea acestor oase este de-a dreptul surprinzătoare.
Demult, aceasta insula era la 10 km departare de continent.
Și asta înseamnă ca singurul mod de a ajunge aici...
...era... cu... barca.
Deci, nu pare chiar exagerat sa ne imaginam că primii oameni care au ajuns in Americi
aveau mici bărci.
Care le-au permis să călătorească de la un promontoriu la altul,
în speranța că dupa colț
gheața ar fi suficient de topita pentru a le permite să atingă din nou uscatul.
Se pot afla o mulțime de lucruri dintr-o straveche pereche de oase ale piciorului!
Este frustrant că dovezile arheologice a unui drum de coastă sunt atât de rare.
Dar mai este ceva, care sper ca ne va ajuta in soluționarea acestei controverse
despre modul în care Americile au fost colonizate, odată pentru totdeauna.
John Johnson este un expert in preistoria coastei de vest americane.
Există unele filiații genetice printre chumash care ii prezintă a fi un grup foarte vechi...
Timp de 15 ani a colectat ADN-ul nativilor care traiesc in Americani.
John si colegii sai au pus cap la cap ceea ce pare a fi
nimic mai puțin decât o harta a vechilor rute genetice.
Acum cativa ani,
un prieten m-a sunat și mi-a spus că tocmai a identificat ADN-ul unui maxilar vechi
găsit în sudul Alaska-i, într-o peșteră din sudul Alaska-i.
Este fascinant pentru ca este un tip rar de ADN:
se gaseste numai printre 2% dintre indienii americani.
Când John a comparat ADN-ul din osul maxilarului vechi
cu probele moderne din cele două continente, a observat un tipar.
Avem în sudul Alaska-i ADN-ul original din maxilar.
Apoi avem indienii Chumash care trăiesc în această parte din California.
Am găsit, de asemenea, acest tip în nord-vestul Mexic-ului.
L-am găsit printre indienii Caiapo, de pe coasta Ecuador-ului.
De asemenea, l-am găsit în rândul indienilor Mapuche, din sudul lui Chile.
Printre populatia Yagan, din sudul Patagoniei.
Și în mormintele preistorice, din Pamantul de Foc.
Pe tot drumul în jos, pe coasta Pacificului.
În primul rând este distribuit pe coasta Pacificului.
Deci, la ce concluzie ai ajuns? Inseamnă că a existat o dispersare costiera?
Cred că acest lucru este cea mai buna dovada de până acum.
Dovezi indirecte ale unei stravechi migrații costiere:
acest grup special s-a miscat treptat pe coasta Pacificului, profitând de resursele costiere,
si care a lăsat în urmă urmașii de azi care continua sa trăiasca în toate aceste locuri.
Se pare ca marele mister al ultimei noastre călătorii umane este rezolvat.
Privind toate aceste diferite probe,
se pare ca traseul cel mai probabil urmat de primii americani
nu a fost în jos, printre ghețuri, asa cum multi arheologi continua să creada,
ci în jos, de-a lungul coastei Pacificului Americilor.
Ne putem imagina acesti primi pionieri
vaslind de-a lungul marginii gheațurilor, în urmă cu aproximativ 17.000 ani.
Și apoi descendenții acestora deplasandu-se in jos, de-a lungul coastei,
atingând vârful sudic al Americilor în doar câteva mii de ani.
Bine ancorati în această Lume Nouă, primii americani au inflorit,
până cand, aproximativ 15.000 de ani mai târziu,
s-au trezit față în față cu membrii îndepărtati ai arborelui lor familial.
În 1492,
un mic grup de exploratori europeni au sosit pe tarmul Americilor,
unde au fost întampinati de localnicii dezorientați.
Chiar dacă ambele grupuri erau ramuri
ale exodului original din Africa de acum aproximativ 70.000 de ani,
europenii nu i-au văzut pe locuitorii Americii ca pe veri indepartati,
ci mai degrabă ca pe niste sălbatici, chiar inumani.
Iar nativiii americani i-au văzut pe acei vizitatori ciudati
ca pe niste zeitati avand puteri supranaturale.
Nu se recunosteau unul pe celalalt.
In urmatorii aproximativ 400 ani
acest decalaj fizic și cultural a alimentat sacrificarea populatiei native.
Chiar si estimările prudente vorbesc de sute de mii morți.
O tragedie care pare si mai mult fara sens
în lumina a ceea ce stim acum despre povestea noastră umană.
Originile noastre în Africa, călătoriile facute de strămoșii noștri
și legăturile genetice stranse, le împărtășim cu toții.
Diferențele dintre noi toți sunt de fapt numai superficiale.
Suntem toți membrii unei tinere specii care are mai mult de 200.000 de ani
și suntem toți surprinzător de strans legati.
Aceasta este povestea
care a apărut din studiul pietrelor, oaselor si genelor noastre:
oriunde am ajuns în lume,
suntem africani sub piele.
Și descoperirea că reconstituirea povestii pasilor strămoșilor noștri,
mi-a dat sentimentul profund al umanității noastre comune,
al trecutului nostru comun și al viitorului nostru comun.
(: SDR :)